A szerelem egy misztérium. Kimerítően nem lehet körülírni. Csak megélni lehet. De mégis, lehet valamelyest közelíteni, miért is van, mit is jelent, hogy ne csak hányattatott sorscsapásként élje át az ember magasságait és mélységeit, de lássa is, miért létezik és mi is valódi oka.
Modern tudósaink kérdésünkre komolynak tűnő arckifejezéssel, összevont szemöldökkel, mint aki már mindent kiismert a világon, és nem hisz a csodákban, legyintenének: „Áh, a szerelem csak kémia.” De aki volt már egyszer is igazán szerelmes, számára ez a válasz nem lehet több okoskodó, semmitmondó frázisnál, melyet legfőképpen a világ varázslatosságában való csalódás vezérelt. Azzal, hogy a szerelemnek van egy fizikai, testünkben is megjelenő lenyomata, nincs megmagyarázva a belső világunknak az a 180 fokos irányvétele, amit két szívdobbanás kíséretében ekkor megteszünk. És ez sokkal valóságosabb, mintsem hogy egy szóval elintézhetnénk: „kémia”. Ezért hát más források felé kell fordulnunk, a múlt felé – mint általában –, hátha a régi emberek többet tudtak szívünk e mérhetetlen valóságáról. A szerelem témájában elsősorban említésre méltó (többek között) az androgünosz-mítosz. A görögöknek ezen ősi mítoszába Platón Lakoma című műve által kaphatunk betekintést.
![](/sites/default/files/kepek/psyche.jpg)
És persze mi lenne eredményesebb a mai, romlott világ szempontjából, mint ezt a nemek feletti állapotot, ezt a mennyei célt visszájára fordítva, paródiaként megjelenítve a saját nemét sem ismerő lényekre használni az androgünosz kifejezést. Pedig ki állna messzebb e valóságtól, mint aki saját nemét sem képes betölteni! Aki gyakorlatilag azt sem tudja, fiú-e, vagy lány! Saját nemi identitását sem találja! Nemhogy saját nemiségét minél tökéletesebbre munkálva érje el a belső szétválasztottság felszámolását! Én azt mondom, amit sokan megtettek előttem: a férfiak legyenek férfiak, a nők pedig nők! … Dehát skandallum, amit beszélek! És kattintják is már kezemre a bilincset a szélsőliberális, tudatlanságukban felbátorodott szabadosság-komornyikok. Pedig ha tudnák, mennyire nem taszít az engem rabságba, ha velem van Erósz, a szerelem, ők viszont milyen gyönyörű szentségtől zárják el önként magukat kemény szívük bilincseivel!
Mert ahogy a Lakomában Arisztophanész szól Erószról, a szerelemről: „az emberek egyáltalán nem fogták föl Erósz hatalmát, mert ha felfognák, neki építenék a legnagyobb szentélyeket és oltárokat, neki mutatnák be a legnagyobb áldozatokat”.
[A képen: Psziché (saját lelkünk), amint aléltságából új életre kelti Ámor (a szerelem).]
(Platón Lakoma című műve a MEK-en szabadon elolvasható. Az androgünosz-mítosz pedig ezen belül a „hímnő” szóra keresve, ez áll ugyanis a magyar fordításban az androgünosz helyett.)