Először csak a látásom perifériáján érzékelek valami zavart. Aztán fenyegetni kezd. Azt is egyre sürgetőbben. Végül már kifejezetten frusztrál, így kénytelen vagyok megszüntetni az állapotot: hogy a reménytelenül kies (értsd: üres), hófehér, szűz képernyőn magányosan villog a kurzor.
De mégis mit lehetne írni erről az előadásról? Ami nem is egy fiktív történet, hanem megtörtént, és nem valamelyik dél-amerikai törzzsel, évezredekkel ezelőtt, hanem velünk, néhánytíz éve, itt, a Kárpát-medencében.
Halottak napjától Virágvasárnapig a szóban forgó darab címe. A megtörtént eseményekre és egy szabadkai magyar polgár naplójára támaszkodó darab a Délvidék szerb bekebelezéséről, majd 1941-es felszabadításáról szól.
![](/sites/default/files/kepek/halottak-napjatol-4_0.jpg)
Előbbi esemény ugyanis éppenséggel pont Halottak napján, utóbbi pont Virágvasárnap történt. Mindezt a Magyar Kanizsai Udvari Kamaraszínház négy művésze tolmácsolja. A díszlet sem több, csak egyetlen szék. Nem is kell más. Így is mindent pontosan lehet érteni – ehhez pedig nagyon hozzáértő írás, rendezés és színészi játék szükségeltetik. Mindhárom megvan.
Négy művész: egy nő, három férfi. Adja magát a következtetés, hogy szerelmi sokszögek jönnek majd létre. A két adottság jelenléte – az arányok és ennek következményei - gyakorlatilag lehetővé teszi, szintén szakértő írással és rendezéssel párosulva, hogy a darab az egy ilyen helyzetben, mint amilyen ez a történelmi helyzet, létrejöhető összes emberi motivációt megjelenítse.
![](/sites/default/files/kepek/halottak-napjatol-6.jpg)
Hiszen a nő biztonságra vágyik, szerelemre, családra; olyan férfira, akinek vannak elvei és tartása, ugyanakkor ambíciói és kalandvágya, emellett olykor néhány gesztusa, amivel a csillagokat is lehozza neki az égről. Persze mindezt nem találja meg egyetlen személyben.
És a férfiak? Kihívást, küzdelmet és eredményt akarnak, az alkotó-teremtő képességeik kiaknázásának lehetőségét; arra, hogy emelt fővel járjanak-keljenek. Vagy épp ellenkezőleg: hatalomra, presztízsre vágynak, még akkor is, ha ezt csak egy nő mögé elbújva, sunyin, lopózva, hazudozva érhetik el.
![](/sites/default/files/kepek/halottak-napjatol-8_0.jpg)
Mindehhez pedig a hazafiasság és hazátlanság, az elvekhez való ragaszkodás és a helyezkedés, az identitásvesztés és –keresés, az akarat és a bizonytalanság, a biztonság és az ellehetetlenülés ellentétpárjainak egyidejű jelenlétével jellemezhető történelmi kor adja meg a keretet. Az egészet pedig az teszi hitelessé, hogy a társulat valójában délvidéki.
„Megtörtént velünk” – írom, pedig ez nem is igaz, tekintettel arra, hogy ekkor én még sehol nem voltam, emberi szinten például még ötletként sem. De biztos, hogy nem igaz: velünk történt? Velem vajon nem történt meg? Én vajon nem érzem a hatását? Ha igen, a hatás mértékétől most eltekinthetünk, ugyanis nem ez a lényeg, hanem az elv és a tény, hogy ami történt, az az én környezetemre, az én életemre, egyszersmind rám is hatással van. Ma is. A gondolkodó ember pedig tartozik azzal magának, hogy megérti, de legalábbis megpróbálja megérteni azoknak a hatásoknak a mechanizmusait és mibenlétét, amelyek az életét vagy többé, vagy kevésbé, de befolyásolják.
![](/sites/default/files/kepek/halottak-napjatol-3_0.jpg)
Ez mindenesetre további töprengések tárgya lesz. Ami biztosan megtörtént velem, az az, hogy részese voltam ezen események hiteles, sokszor ijesztő, hátborzongató, és néhol igen szívbemarkoló felelevenítésének. Ha maga a tárgyalt történelmi helyzet nem is, ez az előadás kétségtelenül megtörtént velem.