Arthur Rackham 12 gyermekes családban született 1867 őszén. Hivatalos keretek között 18 éves korában kezdett el rajzolással foglalkozni: a londoni Lambeth Művészeti Iskolában tanult. Idővel tehetségének és elhivatottságának köszönhetően sikerült elérnie, hogy csupán művészeti tevékenységéből élhessen meg. A J. M. Barrie Pán Péter a Kensington Parkban c. könyvének (ez egyike a négy Pán Péter kötetnek) illusztrációival nyerte el igazán a közönség szívét. 1906-ban arany díjat kapott a Milánói Világkiállításon, majd 1912-ben a Barcelonai Világkiállításon. Ami technikáját illeti, Rackham munkáit gyakran az európai „nordikus” művészeti stílus Japán hagyományos fametszetek által erősen áthatott változatának tekintik.
A brit gyermekmesék művészi jellegű illusztrálása a 19. század végén (1890-től az első világháború végéig) élte aranykorát. Ha összevetjük az akkori, „aranykori” stílust a mai illusztrálási divattal, mondhatjuk, hogy a maiak (lásd pl. animációs mesék) 3D-hűbbek, és így – állítják – „valósághűbbek”… De nem hiszem, hogy egy mese illusztrálásának ennyire törődnie kellene a három dimenzióval, és a mi állítólagos, felnőtt „valóságunkkal”. Főképp a látható, durva fizikai világ iránti „hűséget” kérdőjelezném meg, kiváltképp gyermekmesék illusztrálása esetén.
![](/sites/default/files/kepek/mese1.jpg)
A kritika sajnos nem alaptalan. A mai művészetoktatás sok esetben (tisztelet a kivételnek) sajnos nem az emberben rejlő lehetőségek kivirágoztatását segíti elő. És ha hisszük, hogy mindenkinek a saját természetében benne rejlő tulajdonságokat, tehetségeket, saját érdeklődési körét kell kibontakoztatnia (mivel ezzel lehet igazán hasznos és boldog tagjává a társadalomnak és saját életének is), akkor miért is gondoljuk, hogy az objektív fizikai világ másolása volna a művészet maga, melyben az ember igazán kiteljesítheti a lényében rejlő képességeket? Egyáltalán ha meggondoljuk, hogy a bármiféle tudattól független „objektív világ” létének hirdetése kifejezetten kommunista ideológia, a világban alapvetően a kommunista gondolkodók tűzték vörös zászlóikra, máris kritikusabb szemmel állhatunk a kérdéskörhöz…
„A valóság minden adekvát megismerésének alapja, akár a természetről, akár a társadalomról van szó, a külvilág objektív mivoltának, tehát az emberi tudattól független létének elismerése. A külvilág mindenfajta felfogása csupán a tudattól függetlenül létező világ visszatükrözése az emberi tudatban. A tudat és a lét viszonyának ez az alapvető ténye természetesen a valóság művészi visszatükrözésére is érvényes.” (Lukács György: Művészet és Társadalom. Budapest, 1969, Gondolat Kiadó, 145.o.)
![](/sites/default/files/kepek/mese3.jpg)
Szerintem az igazság valójában az, hogy mesékben élünk. Ez egyszerűen tagadhatatlan. Sokféle álláspont és felfogásmód létezik a világról, amelyeket számtalan oldalról meg lehet cáfolni, lehet ellene érvelni, ízekre lehet szedni, de ez… ez egyszerűen cáfolhatatlan! Mesékben élünk, mesehősök vagyunk és kész!